![](https://nova.rs/wp-content/uploads/2024/07/20/1721509360-Anica-Dobra-foto-Damir-Vujkovic-750x527.jpg)
Ne kasnim zbog sebe, već okolnosti i divnih stvari koje se dešavaju ovde. A te stvari se ne mogu izmeriti. Zapravo, mere se samo otkucajima srca. Tim rečima opravdala se kasno popodne, došavši sa zakašnjenjem od pola sata na palićku Veliku terasu glumica Anica Dobra. A čekali su je po „nevremenu“, ogromnoj toploti i sparini, na otvorenom, pokraj Palićkog jezera, dok se sunce još nije predavalo, pokušavajući bezuspešno da se rashlade lepezama poštovaoci različitih dobi, od onih mladih, do dama i gospode u godinama.
Povod za susret s Anicom Dobrom bila je nagrada „Aleksandar Lifka“ za doprinos evropskoj kinematografiji koja joj je uručena na svečanom otvaranju 31. Festivala evropskog filma Palić.
![](https://nova.rs/wp-content/uploads/2024/07/20/1721508935-Radoslav-Zelenovic-i-Anica-Dobra-foto-Damir-Vujkovic-1024x682.jpg)
Glumica je opravdano kasnila, jer je tradicija Palićkog festivala da dobitnici nagrade „dobiju“ i svoju klupu, pa će tako neko uskoro sesti da predahne u Parku Palić i videće potpis glumice…
– Doživela sam za ovih 24 sata toliko čudnih i divnih impresija da imam utisak da sam ovde dugo. A moram da se vratim u Beograd jer sutra ujutru u šest dolaze po mene za snimanje. Iskočila sam iz posla zbog Palića i desilo mi se ovde ono što čovek doživi u tri nedelje života. I moram da priznam da su ovo neki od najlepših trenutaka moga života – iskrena je bila glumica, napomenuvši da se nikad ne vezuje samo za prostor, već i za ljude:
– Džaba sva ova lepota da nema ljudi, entuzijasta koji prave ovaj festival. Ljubazni su i vratili su me u davno vreme kad sam bila mlada glumica i kad su postojali festivali kao što je još uvek Palić. Nahranjena sam emocijama i srećom i verovatno ću sutra biti jako inspirisana da snimam – priznala je Anica Dobra.
Mladi glumci danas rade sve
Usledilo je još jedno priznanje – da je u godinama kad mora da računa s tim da poslovi postaju ređi, a uloge sve manje:
![](https://nova.rs/wp-content/uploads/2024/07/22/1721632070-Tan2024-07-2122543642_3-1024x684.jpg)
– Ne pišu se scenarija za glumice u mojim godinama koji nude širok raspon. Mnogo volim svoj posao, i nemam talenat da budem producent ili pisac. Znate, kad sam konkurisala na Akademiji bilo je čudo ako neko zna da peva, a danas mladi glumci rade sve – i jašu konja i znaju Šekspira. Kao mlada imala sam sreću da radim s Milenom Dravić, Batom Živojinovićem, Borom Todorovićem, Mirom Banjac koja mi je od malih nogu bila inspiracija. I naučila sam rano da postoje razne faze u glumačkom životu. Postoji i neki mrtav prostor gde se odjednom niko ne pronalazi, kad glumica postaje nevidljiva. Nije više žena, a nije ni baba – pa, gde da je smestimo. Drugo, slabije se pišu uloge za žene u poznijim godinama.
Zato je, kako je naglasila, poslednjih godina imala kontinuitet i u pozorištu, kako bi premostila vreme kad ne snima, i radila ono što voli. I dok je tokom poslednje četiri godina snimila nekoliko značajnih projekata, u poslednja četiri meseca desilo joj se da radi čak četiri.
– Ostala mi je ta četvrta stvar – serija za RTS. Još u maju sam počela snimanje slovenačkog filma „Belo se pere na devedeset“ po knjizi Bronje Žakelj, koji je najčitaniji roman u istoriji Slovenije. To je knjiga koja obuhvata period od 30 godina i donosi priču o životu spisateljice tog romana. Preporučujem ga svima, jako je dirljiva priča o porodici koja je sad pretočena u film – objasnila je glumica, preciziravši da je ostvarenje koprodukcija, doduše manjinska, gotovo svih bivših jugoslovenskih država.
![](https://nova.rs/wp-content/uploads/2024/05/07/1715068535-Belo-se-pere-na-devedeset-666x1024.jpg)
– Bez nostalgije bih rekla da je to jugoslovenski projekat. Vratio me je korenima zbog kojih sam želela da upišem Akademiju. Uloga je podrazumevala veliku transformaciju za mene, a i privilegija je bila videti kako rade Slovenci, koji imaju izvanredne glumce.
![](https://nova.rs/wp-content/uploads/2024/05/07/1715068527-Bronja-i-Anica-1024x683.jpg)
Proteklih meseci snimala je i igrano-dokumentarni film Gorana Radovanovića o slikaru Petru Lubardi:
– Imao je težak i zanimljiv život. Narator sam u filmu koji vodi gledaoce kroz njegov život. A treći projekat je igrani film „Kuća“ Tanje Brzaković koji smo snimali u Pirotu, a nastavljamo u Beogradu i to su male priče s velikim srcem. Dokle god imam priliku da radim karakterne uloge, kao što je to slučaj s ovim projektima, to za mene ima smisla, puni mi baterije. Svaki od ovih projekata je drugačiji i nov.
Glumci čekaju da budu pozvani
Susrela se ovde na Paliću s Mirom Banjac, bez koje je Festival evropskog filma nezamisliv godinama unazad. A baš je s Banjac Dobra 1987. godine snimila svoj prvi film – „Život radnika“:
– Mira mi je još tada pružila ruku i srce i nastavila je s tim do današnjeg dana. Kad sam radila predstavu „Korešpodencija“ u Zvezdara teatru, zamolila sam je za blagoslov jer je ona igrala 30 godina u tom komadu u Ateljeu 212. Rekla mi je nekoliko važnih reči i podržala me je. Uradila je to još mnogo puta, dodelila mi je kao članica žirija nagadu i poručila mi je da me „čekaju karakterne uloge“.
![](https://nova.rs/wp-content/uploads/2024/07/22/1721647034-anica_dobra_palic_21072024_0006-1024x684.jpg)
Podelila je i anegdotu kako ju je, kao mladu glumicu, Dragan Nikolić poveo kod supruge Milene Dravić da je, kao bračni par, usvoje:
– Gaga zove Milenu i kaže joj: „Spremi ručak, dovodim ti jednu malu, luda je kao mi. Treba da je usvojimo, moći će da nas izdržava“. I Milena spremi ručak. I ceo svoj tanjir Gaga izruči u moj, kao i Milena. Oni su mi bili dragi prijatelji. Pa, Milena mi je poklonila dva kostima iz „Obraza u obraz“. To je muzejska vrednost koju oblačim s vremena na vreme, na primer kad u Ateljeu izvodimo predstavu „Brod plovi za Beograd“. Ne mogu ja ni o kome ko je otišao da pričam u prošlom vremenu. Jer, još pričamo i dobijamo znakove…
S velikim iskustvom ponavlja rečenicu mnogih svojih kolega – da glumci čekaju da budu pozvani. Ako nisi u „Stupici“ ko će te videti, pričali su joj, kao mladoj. No, tada je, prisetila se, postojala samo jedna glumačka akademija u Beogradu. I reditelji ili upravnici bi dolazii na glumačke ispite i tako „regrutovali“ mlade glumce:
– Ja sam ekstrovertni introvert, ili introvertni ekstrovert. Nisam neko ko hrli u javnost, a imala sam sreću da živim u vremenu u kom to nije bilo potrebno. Da danas počinjem, nisam sigurna da bih došla do šanse – ukazala je Dobra, prisetivši se i da je relativno kasno shvatila da želi da bude glumica.
![](https://nova.rs/wp-content/uploads/2021/12/01/1638353571-Sabirni3.jpg)
– Znala sam samo da ne bih želela da sedim u auli fakulteta s 500 ljudi i slušam predavanja. Opcija je bila da budem taksista (smeh), jer malo ih je, nema određenog radnog vemena, i divno je voziti kola. Ali, s 12 godina sam se upisala u Hor RTV Beograd i tad sam naučila šta su red, rad i disciplina. Pevali smo svuda, od Bemusa do „Olimpije“ u Parizu, u kojoj sam imala solo deonicu.
Na Akademiji se samo zezaju
Zato je jedno vreme sebe videla i u klasičnom pevanju, no sudbina je htela da ode iz Srbije na četiri godine u Frankfurt.
– Kad sam se vratila nije se ovde priznavala u potpunosti nemačka škola, i morala sam da polažem diferencijalne ispite. Morala sam čitave dve godine da nadoknadim. I jednoga dana šetam s drugaricom Valentinom i ona i kaže: „Vidiš tamo je Akademija, oni tu ništa ne rade, zezaju se ceo život“. Pokazala mi je učionice sale kroz otvorene zavese. I u tom trenutku sam pomislila da je to ono što bih želela da radim u životu – setila se Anica Dobra.
![](https://nova.rs/wp-content/uploads/2024/07/22/1721647016-anica_dobra_palic_21072024_0018-684x1024.jpg)
A priznala je na konsultacijama da nije dovoljno čitala, niti išla u pozorište jer je bila u inostranstvu. Za prijemni je spremila deo komada Harolda Pintera, stihove Rajnera Marije Rilkea, deo Nušićeve „Vlasti“ i kao imitaciju – Hanu Šigulu iz filma „Lili Marlen“:
– Bila sam grozna na ispitu, ali tokom treće godine profesor Predrag Bajčetić nam je pročitao svima šta je napisao o nama tokom prijemnog. Za mene je važila njegova kategorija – iracionalno. Bila sam prva koja na prijemnom rekla – Dobar dan. I, ušla sam kroz iglene uši na Akademiju. Proradila sam tek na drugoj godini, a pre toga mnogo čitala, gledala predstave, upijala pasivno. I onda se nešto desilo.
A desilo joj se da maltene na početku karijere naniže filmske naslove kakvi su „Već viđeno“, „Sabirni centar“, „Balkan ekspres“, zbog čega je govorila o mirenju dramskog i komičnog u jednoj glumačkoj ličnosti:
– Duboko sam uverena da je vrstan komičar, kao što je to bio Mija Aleksić, istovremeno bio i jedan od naših najboljih tragičara. Ništa u životu nije toliko smešno da ne može da bude i tragično. Samo je bitno da to bude tačno, istinito, jer samo se u tome publika može prepoznati. Ako je lažno, ne može da funkcioniše. Trudila sam se da „vozim“ stalno tako da to bude mešavina i jednog i drugog. Uspevalo mi je, ali zahvaljujući pozorištu.
„Zaradila“ upalu pluća na snimanju
Kada je radoznala publika dobila priliku da postavlja pitanja, jedno od njih se odnosilo i na film Darka Bajića „Crni bombarder“. Dobra je naglasila da je Bajić uvek voleo mlade glumce, uvek bi ih puštao, slušao…
– Tako je bilo s „Crnim bombarderom“. Dragan Bjelogrlić i ja smo mesec dana domaštavali scenario, lupetali, pričali. Danas je to luksuz. I Darko nas je stalno potpirivao. Sve je bilo igra, i prvi put smo se osećali kao autori, a ne samo izvođači radova. Anticipirali smo filmom, činjenica je, događaje koji će slediti. Pre vremena smo zamišljali neku vrstu apokalipse, opštu krizu, demonstracije, revoluciju na ulicama. Pa, setite se kanistera s benzinom. Postali smo svesni toga tek na kraju – kazala je glumica, otkrivši da je gitara koju „svira“ u filmu pripadala Vladi Divljanu:
– Vlada mi je rekao da je čuvam, pre nego što je otišao u Australiju, jer mu je važna. Kad se vratio posle mnogo godina predala sam mu je natrag. Puno simbola ima taj film, a muzika oslobađa jaku energiju i to ne bih znala da nisam sa Giletom i Električnim orgazmom nastupala i pevala „Zombi“ i „Svečane bele košulje“.